Tack för att ni ville komma i dag. Det betyder väldigt mycket för oss.
Och det hade betytt mycket för min bror.
Chris är...
...var en sann komiker.
Och alla som kände honom har hört hans stående skämt.
Inledningen kunde vara lite olika.
"Hur många får plats i en båt?"
"Hur många får plats i en hiss? I en bil?"
Men slutet var alltid likadant:
"En, med jättestor skalle!"
"En, med jättestor skalle."
Han sa att han tog dem ur en bok som han höll hemlig, undangömd.
Precis innan han gick bort ville han berätta något.
Han sa: "Eddie, det finns ingen bok."
"Jag hittade på alla skämt. Du ska inte behöva leta efter den."
Fint kexhus.
- Känner vi varandra? - Känner någon dig?
Vänta...!
Kostymen avslöjade dig.
- Man ska inte vara svartklädd längre. - Varför inte det?
Därför att det är deprimerande. Alla har färgglada kläder nu.
Jag har inga färgglada kläder.
- Jag ska inte tjalla på dig. - Bra.
Jag beklagar sorgen.
"Sänd ditt bröd över vattnet, en dag får du det åter."
Det får mig att tänka på den lilla ekorre som Vicki nämnde -
- i en dikt hon skrev, som låg bland hennes papper.
Så här lyder den:
"Löven skiftar, skiftar..."
"...i gult, orange, rött."
"Dödens färger."
"Som ekorren utan sin valnöt, utan sin mamma..."
"...är jag ensam."
"Som hjorten längtar efter porlande bäckar längtar min själ efter dig, min Gud."
"Min själ längtar efter dig."
Vi måste även minnas Predikaren.
"Sänd ditt bröd över vattnet, en dag får du det åter."
"När molnen är fyllda tömmer de regnet på jorden" -
- "och ett träd som faller, mot söder eller mot norr" -
- "ligger på den plats där det föll."
Så farligt är det inte.
- C8. - Träff.
Det är det visst...! Nu lär de hålla utkik efter mig. Jag får passa mig.
- F5. - Bom.
- Var är din dumma lilla båt, Hiroshi? - Sluta springa på begravningar.
- C6. - Träff.
A7?
Bom.
C9.
Hur kan du vinna varenda gång?
Jag tänkte göra ett försök.
Jag klär inte i svart. Det är mammas. Lite stor men det funkar väl ändå?
- Förföljer du mig? - Jag trodde bara att du skulle vara här.
- Och det är jag. - Får jag följa med in?
- Varför inte det? - Därför...!
Jag behöver ingen hjälp. Det behövs inte!
- Jag kan... - Låt mig vara ifred.
Okej.
Jag heter Annabel.
- Får jag tala lite med dig? - Ja.
Jag vet inte vad du håller på med, men det är fjärde begravningen den här månaden.
Antingen är det väldigt synd om dig eller så är du helt respektlös.
Nästa gång jag ser dig ringer jag polisen...
Marcus... Jag har letat efter dig.
Du måste träffa min kusin.
Hej. Tack för all hjälp med morbrors begravning.
Han var så fantastisk. Vi är helt förkrossade.
Det här är min pojkvän, Marcus.
Marcus Daly.
- Angenämt. - Det tror jag säkert.
- Jag beklagar sorgen. - Tack.
Moster har tagit det väldigt hårt så vi vill inte lämna henne ensam.
Ja, tack.
- En gång till. - Jag beklagar verkligen sorgen.
- Du lär dig. - Ta en till.
Jag beklagar verkligen sorgen. Han fattas oss.
Vi ber för er i denna svåra stund.
- För högtravande. - Ja...men det låter fint.
- Jag heter inte Marcus. - Det trodde jag inte heller.
Du ser inte ut att heta Marcus.
- Jag heter Enoch. - Mycket bättre. Annabel, fast det vet du.
Kände du cancerpojken? Han på förra begravningen.
Ja, jag jobbar ideellt på sjukhuset.
- Med cancerbarn? - Barn med cancer.
- Tungt. - Faktiskt inte.
- Vad läser du? - En ny biografi om Darwin.
- Evolutionsgubben? - Ja, han är min idol.
- Varför då? - "Varför"?
Hans teori är den allra viktigaste som en människa någonsin haft...!
Dessutom var han ett geni som lyckades urskilja naturens hela struktur.
Och för att ingen forskare någonsin varit, eller kan bli, mer betydelsefull än han.
- Einstein, då? - Ja, vadå?
Okej, då.
- Nu ska jag väl gå hem... - Jag med.
- Tack för att du kom till min räddning. - Ingen orsak.
Varför äter vi fortfarande här?
Har du tittat på skolbroschyrerna?
Nej.
Det finns jättebra skolor inne i stan.
Henderson har ett bra studieförberedande program och jag känner rektorn...
Får jag gå ifrån bordet...Mabel?
Varför säger du inte moster Mabel längre?
Du får gå.
Nej, med hela kroppen.
För långt.
Så här, då...? Det känns rätt bra.
Jag föredrar definitivt att ta i hand.
- Att buga är ett tecken på djup respekt. - Att ta i hand också...!
Pröva, får du se.
Enoch Brae, kul att träffas.
Vita - allt ska ni ta.
Okej, då - fortsätt buga.
Enoch... Stå inte så nära.
Var inte orolig.
Jag gör inte sånt längre.
- Är det säkert? - Ja, då.
- Vad står det? - Du leder med fem träffar.
- Jag trodde det var sex. - Den räknade vi inte.
Det gjorde jag.
Tennessee, St. James och New York är de lönsammaste tomterna.
Jag tycker om Boardwalk.
Man vinner inte med Boardwalk.
Det är inte lönsamt.
Jag tycker om Boardwalk.
Okej. Jag kan gärna byta med dig.
Då säger vi så.
- Vad är det? - Det är hon.
- Vem då? - Flickan jag berättat om.
- Varför har hon pojkkläder? - Det har hon inte.
- Ska du inte prata med henne? - Vad ska jag säga?
Hej.
Jag ska prata med henne.
Vi ses hemma. Hon kan ändå inte se mig.
Vi ses, Hiroshi.
Annabel...
Enoch... Vad lustigt att du är här.
Jag var bara ute och gick...
...för mig själv.
Jag kommer hit och tecknar.
- Det är skönt att komma ut. - Ja, det är det.
Har du sett nån bra begravning på sistone?
En kille som hade nån konstig hudsjukdom som gjorde att han blev galen.
- Stängd kista. - Självklart.
- Får jag titta på dina teckningar? - Jag är inte särskilt duktig.
Det gör inget. Jag kan inte ens rita streckgubbar.
Chroicocephalus ridibundus, skrattmås.
På vintern är huvudet vitt och fjäder- dräkten är vackert svartstrimmig.
Dvärgmås... Den är inte färdig.
- Den här, då? - Honom tycker jag om.
Nicrophorus americanus, dödgrävare.
Fin liten mustasch.
- Han är fantastisk. - På vilket sätt då?
De känner lukten av kadaver på långt håll. Lukten av död.
Hanen och honan kommer till liket och lär känna varandra.
Sen gräver de ner kadavret tillsammans, parar sig och honan lägger äggen på det.
Men de är inte som andra insekter som sticker efteråt.
De gör en liten kammare i närheten, under jord -
- och när larverna kläcks tar föräldrarna tuggor från kadavret och matar dem.
Visst är det fantastiskt? De tar hand om sina ungar.
Vill du träffa mina föräldrar?
Javisst.
Träffas ni alltid på kyrkogården?
Nu för tiden.
Mamma, pappa...
Det här är Annabel.
Ja, jag äter ordentligt.
Varför ska ni alltid fråga det?
God dag, mr och mrs Brae. Jag heter Annabel Cotton. Kalla mig Annie.
Ja, trevligt att träffas.
- Vi träffades på en minnesstund. - För en god vän.
Tack, det var snällt.
- Hon jobbar på sjukhus med cancerbarn. - Barn med cancer.
- Det är samma sak. - Nej.
- Jo. - Nej.
- Hur kan det inte vara samma sak? - Ja, han är väldigt envis.
Det är jag inte alls.
- Var han det som liten också...?! - Det var jag inte alls.
Det är jag inte alls.
Annie är insektsstalkare.
Naturforskare. Jag är naturforskare.
Som sagt: insektsstalkare.
Lite mer invecklat än så är det.
Det är att utforska omvärlden.
Träd och gräs och bakterier och möss och fåglar, och hela samspelet.
Ja, jag tycker också att det är häftigt.
- Vi ska gå på fotbollsmatch på söndag. - Ska vi?
Just det, ja - på söndag. Det hade jag nästan glömt.
Klockan tre bakom grundskolan.
Just det. Där är det.
"Så blir man sitt sanna starka jag:"
"Genom att ta ansvar för sin syn på livet" -
- "så att man inte faller offer för det som händer" -
- "utan låter livets händelser bli det man upplever att de är."
"Så blir man gud, eller gudinna, i sitt eget universum."
Mamma, det där är skitsnack.
Läs den innan du säger nåt.
Jag har träffat en kille.
På Chris minnesstund.
- Han är annorlunda. - Det låter intressant.
Men passa dig, killar kan vara svin.
- Alla? - Alla som jag har känt.
- Jag vill träffa honom. - Okej, då bjuder jag hem honom.
Då så... Inga böcker vid matbordet.
Du ska inte bry dig om vad hon säger, ha roligt i stället.
Du kan väl ta det lilla lugna nu.
- Vad är det du läser? - Ornitologi.
- Vad är det för nåt? - Fåglar.
- Skoluppgift? - Nej.
Vi får se vad dr Lee säger i morgon, du kanske kan börja nästa vecka igen.
- Finns det nåt intressant i fågelboken? - Ja.
Det finns en sångfågel som tror att den dör varje gång solen går ner.
När den vaknar på morgonen är den så chockad över att den lever -
- att den sjunger jättevackert.
Den är väl glad att den inte är död.
Nå?
Jag trodde inte att den skulle komma tillbaka så fort.
Då blir det väl inget med skolan.
När man tänker efter så är ju våra liv ändå bara en liten prick på tidslinjen.
Människan har inte funnits länge alls jämfört med vissa reptiler.
Tre månader är ju nästan detsamma som tre århundraden...
Snälla, sluta...!
Vi kan väl...
...bara låta bli.
Han är otrolig. Han är bara sju men skjuter redan stenhårt.
Känner du dem?
- Nej. Hiroshi och jag... - Vem är det?
- En kompis. - Klasskompis?
Nej.
Han är...
...ett spöke.
- Spöke? - Ja.
- Ett japanskt spöke? - Ja.
- Kan du japanska? - Nej, han talar engelska.
- Får jag träffa honom? - Du kan försöka. Ingen annan kan det.
- Kan han flyga? - Förut kunde han det.
Han var kamikazepilot.
- En sån som flög rakt in i fartyg? - Ja, en sån.
Då är du hemsökt.
Det är jag nog. Det har jag inte tänkt på.
Undrar vem jag ska få hemsöka.
Jag var nog inte hans förstahandsval.
- Får man välja? - Det tror jag inte.
Det vet jag om några månader.
Vad menar du?
Jag ljög för dig, Enoch, om sjukhuset.
Jag jobbar inte där. Jag är patient.
På canceravdelningen?
Och...?
- Jag har fått mina provsvar. - Var de så dåliga?
Jag blev kuggad.
Hur lång tid?
Tre månader.
- Så jag förstår om du inte vill... - Man hinner göra mycket på tre månader.
Man kan lära sig franska, åka till Afrika...
...lära sig spela xylofon... Massor av saker.
Jag har alltid velat bli världsberömd xylofonspelare.
- Det kan väl inte ta så lång tid, va? - Det är ju många stavgrunkor.
Kan du köpa en åt mig?
Jag har kontakter.
- Jag kan hjälpa dig att förbereda dig... - På att lära mig spela xylofon?
Nej, på att... Du vet.
Jag vet en hel del om det, så jag kan hjälpa dig.
Okej.
Får jag det...? Vad bra.
Jag ska få en blodtransfusion i morgon, ska vi ses efteråt?
Jag älskar när tjejer frågar det.
- Du är inte vidare bra på det här. - Det är ju omöjligt.
Du spelar oftare än jag.
Gör det ont när de...?
Förlåt.
Det gör inget.
Jag är så tapper, säger de...
...efter varje stick och magnetröntgen och prov.
Då undrar jag hur alla andra reagerar.
- Jag kan ta några åt dig. - Prover?
Jag är jättebra på prov. Jag hjälpte alla mina klasskompisar att fuska.
- Varför går du inte i skolan? - Jag gör bara inte det.
- Är du...? - Jag gör det inte.
Förlåt att jag inte hittade nån xylofon.
Jag letade hela kvällen.
- Det gör inget. - Det är bara så...
När jag tänker på hur allt kan bli och det inte blir så...
Det är jobbigt.
- Hur blir det här? - "Det här"?
Du och jag.
- Det vet jag inte. - Du ska säga att det blir jättebra.
Då var det klart.
- Får vi ta med några? - Nej.
Larus novaehollandiae.
Skrattmås. Larus atricilla.
Dvärgmås. Larus minutus.
Visst är jag duktig, Charlie?
- Nej, han rider inte. - Varför frågar hon det hela tiden?
Jag undrar vart spökhästarna tar vägen.
- Varför är alla tjejer hästtokiga? - Det har nog med manen att göra.
Undrar hon inte över min militärtjänst?
- Det tror jag inte. - Tror inte vadå?
- Undrar du inte över hans militärtjänst? - Jovisst.
Vad bra. Det var 1941, jag var bäst i klassen...
- Dötrist. - Det tyckte du inte förut.
Jag har hört det till leda. "Kursetta, utvald bland hundratals piloter."
- Saknar han att flyga? - Ja, det gör han.
- Var han inte rädd? - Vi fick inte vara rädda.
- Lite grann. - Det förstår man ju...!
Har du träffat några andra spöken, som Ben Franklin eller Napoleon?
- Vi har inte träffat andra spöken än. - Ni kanske borde annonsera.
- Han gillar din kappa. - Det sa jag inte alls.
Tack, Hiroshi.
Han tycker att du är fin.
- Varför klär hon sig som en pojke? - Vilken smickrare han är.
Han är ett snällt spöke.
- Nu går vi hem. - Varför då?
- Vadå varför? - Han vill gå.
- Tråkar jag ut honom? - Nej. Säg det.
- Han vill spela Sänka skepp. - Än sen, då?
- Är han duktig? - Än har jag inte vunnit.
Straffet för Nagasaki...
Vad sa hon om Nagasaki?
- Ingenting. - Vadå ingenting? Sa jag nåt tokigt?
- Är Annie hemma? - Elizabeth, Annabels syster.
Du måste vara Enoch... Kom in.
- Är hon här? - Javisst, jag ska säga att du är här.
Annie! Din pojkvän är här!
Det är inte min pojkvän. Jag kommer.
Sätt dig. Slå dig ner.
- Ni träffades tydligen på en begravning... - Minnesstund.
- Jag beklagar sorgen. - Jag kände honom inte.
- Vem då? - Pojken som dog.
- Hur tar ni er runt? - Vi tar bussen.
Inget höjer stämningen som att åka kollektivt.
Nej, nej... Glöm att jag sa det.
Har du inte bil?
- Jag tycker inte om bilar. - Varför inte det?
Det är en lång historia. Bilar är väldigt farliga.
Annabel har berättat... att du pratar med ett spöke.
- Har hon sagt det? - Ja.
- Det är mest på skämt. - "Mest"?
- Jag är inte farlig. - Var går du i skolan, Enoch?
- Jag gör inte det. - Varför inte det?
Det är också en lång historia, Elizabeth. Vi kan säga att det var ett missförstånd.
Få se om jag har förstått rätt...
Du våldgästar begravningar, går inte i skolan...
...har inte bil men en död vän.
Det lät ju inte vidare bra.
- Hej, Annabel! - Hej, Laura.
- Vart är vi på väg? - Det är en överraskning.
Otroligt...!
Undrar vilka som ligger där.
Där ligger Skinny Jimmy Two Socks.
Han blev påkörd av en skenande go-kart. Fruktansvärt tragiskt.
Där, då?
Det är gamla lady Wellbether.
Hon blev uppäten av en vithaj.
Där, då?
Mycket sorgligt.
Nicky "The Richter Scale" Johnson. Ihjälriven av en vild apa.
Där, då?
- Kan jag hjälpa er med något? - Nej tack, vi tittar bara.
- Annabel. - Ni får inte vara här.
- Min flickvän ville bara... - Ian, kalla på väktare.
Är det nåt skämt? Tar du hit alla tjejer?
Vi var bara nyfikna! Stör det dig?!
"Nyfikna"? Ja, det stör mig.
Lite respekt vore på sin plats.
- Annabel? - Känner du dem?
Bara henne. Hon är Webber-flicka. Patient på Webber-avdelningen.
Visst ser hon lycklig ut?
Ja, det gör hon.
Hej, Joseph. Du är fortfarande skyldig mig en Snickers.
- Men du busade ju i stället. - Det är det det går ut på.
Ska ni inte gå hem nu?
- Annabel. - Suzette.
Enoch... Webber-barn, kallas vi för det?
- Ibland. - Du måste se många av oss.
- Det gör mig så ont. - Ingen fara.
Det är verkligen ingen fara.
Kom nu, Annie.
Förlåt att jag ilsknade till.
Det gjorde inget. Jag tyckte det var rörande.
- Tyckte du? - Ja.
Jag vet att jag inte är din pojkvän...
Så gör väl flickvänner.
Det ska vara hamburgare och milkshake.
- Det är det ju. - På min minnesstund.
- Och tacos och nudlar och lakritsremmar. - Och pizza och jordnötssmörsmackor.
Så att alla riktigt får vräka i sig. Det är väl det folk gör när de är ledsna?
Ja. Och vi kan stå och hänga vid milkshakarna.
Nej, just det.
- Det kittlas. - Är du kittlig på armarna?
- Jag har tydligen blivit det. - Jag trodde inte att sånt förändrades.
Vad var det som hände, Enoch? Med dina föräldrar.
Du kan väl berätta.
Vi hade varit hos min moster i Seattle.
Hon hade fått pris för nåt hon skrivit om afrikansk kampmusik eller nåt.
Jag halvsov i baksätet.
Polisen sa att han var så full att han inte ens kom ihåg olyckan.
Mamma och...
De dog innan ambulansen kom.
Jag låg i koma i tre månader...
...och under några minuter var jag död.
Var det då du började se Hiroshi?
Jag tror dig.
Ja.
När jag vaknade satt han vid min säng.
- J9. - Bom.
- Jag såg en Mitsubishi-bil i dag. - Och...?
- Jag har flugit Mitsubishi. - Kraschat, menar du.
Bara en gång... A5.
- Hur kan du hitta mina slagskepp så fort? - Instinkt.
Vi hade en Toyota när jag var liten.
- Toyota också? - Ja. Det är lugnt mellan oss nu.
- "Lugnt"? - Vänner.
F...6?
Bom.
Hur lång tid har hon kvar?
- D4. - Träff.
Jag vet inte. Inte lång tid.
Är det en rolig lek?
Det är ingen lek.
- Vill du veta vad jag anser? - Inte direkt.
Du har gått för långt.
- Att springa på begravningar är en sak... - Din tur.
- ...men hon ska faktiskt dö. - Din tur!
- D3. - Träff.
Går det bra för dig?
Ja. Förlåt.
De här besökstiderna gäller faktiskt bara anhöriga.
Annie bad mig komma...
- Hur gick det? - Det var samma gamla visa: jag ska dö.
Men först...om ett tag?
Det vill de inte säga.
Var glad att du är frisk.
Annie!
- Vart ska du? - Hem. Dr Lee sa att jag var klar.
- Ska du inte vänta på mig? - Lizzie...!
Hur gammal är jag?
- Hur gammal är jag? - Jag fattar.
Vi ses senare.
- Hur sent då? - Sent!
Nu blir jag orolig!
Det är halloween, Lizzie, spänn av!
- Det här måste kännas konstigt för dig. - Ja, det gör det.
Höll ni fortfarande på med seppuku under kriget?
Seppuku. Nej, det var bara samurajerna.
Hur gick det till?
Man tog en dolk och skar upp magen.
Ett djupt snitt för att öppna buken.
Du behöver inte skydda mig längre.
Vad menar du?
Annabel.
Jag vet att hon ska dö, det har jag accepterat.
Säger du det, så...
- Vad är det? - Vi är framme.
- Hur kan du veta var hon bor? - Jag har mycket dötid.
- Det där lät läskigt. - Jag är ju spöke.
Okej, spöket... Glad halloween.
Bu!
Bus eller godis!
Vad fick du för nåt?
- Har du aldrig varit i ett spökhus? - Nej, aldrig.
Inte ens ett sånt där töntigt i plugget med spaghettihjärna och vindruvsögon?
- Hjärnan känns inte alls som spaghetti. - Hur vet du det?
- Jag vet en hel del om hjärnan. - Just det...
Vad är det?
Vänta lite...
- Jag trodde du var död...! - Tjena, Oz.
- Snygg overall. - Tack detsamma.
Det här är Annabel.
Ozzie och jag var skolkamrater.
Ni ska nog gå nu.
Tror du inte att jag vågar?
Tro mig, ni borde verkligen...
Kolla...!
Vi måste gå...nu.
Brae, din skit!
Vad sjutton är det frågan om, Enoch? Varför var han så arg på dig?
- Öppna! - Jag försöker!
Nu ska du få, bögjävel!
Kör!
Vad sjutton var det där om?
Det var Alger Cofax. Han skämtade om Enochs föräldrar när...
- När de... - ...hade dött.
Enoch bankade skiten ur honom - en vecka på sjukhus.
Det var därför du blev relegerad.
Stanna...! Stanna, Oz.
- Vänta åtminstone... - Stanna!
- Hur är det med honom? - Han är nog bara åksjuk.
- Tack för skjutsen. - Klarar ni er nu?
- Kul att träffas. - Ta det lugnt, Brae!
Enoch...
Här.
Mår du bra?
På sätt och vis. Och du?
- Ja, då. - Bra.
Vad ensligt.
- Pappa var jägmästare. - Var han?
Det kanske han fortfarande är.
Annabel...
Riktigt läskigt.
Vänta bara...
Annie!
Annabel!
Det är inte roligt längre.
Nu kommer jag och tar dig, lilla spöke!
Vad gör du i min skog?
Förlåt. Jag letar efter min flickvän, jag tror att hon gick hitåt.
Ingen har varit här på evigheter.
- Hur såg hon ut? - Lika lång som du, brunögd.
- Var hon söt? - Vacker.
- Vem är du? - Skogens själ.
Kan du hjälpa mig?
Du måste hålla mycket av den här flickan.
Väldigt mycket.
Följ med mig.
- Bor du här? - Ja, det gör jag. Stig på.
Sätt dig.
- Vet du vad den här kan göra? - Nej.
Den visar vad man verkligen vill ha.
Du får den.
Pröva.
Vad jag verkligen vill ha?
Fungerar det?
Ja.
Vi är räddade!
Nå, hur var det?
Okej.
- Ska ni göra om det? - Hiroshi...!
Blev hon lycklig?
Mexikotrut.
- Varför bara det här kapitlet? - Det är mitt älsklingskapitel.
Varför är sjöfåglar så fantastiska?
De kan ta sig precis dit de vill. Det är de enda fåglar som kan det.
Inte bara i luften och på land, utan till havs också.
- När kommer vi till rovfåglarna? Örnar... - Mexikotrut.
- Inga rovfåglar? - Mexikotrut.
Larus livens.
Vingbredd.
140 cm?
- Livslängd? - 7-10 år.
Imponerande.
Jag undrar...
...vad jag har för vingbredd.
Jag vet vad jag har för livslängd.
Jag funderar på att donera min kropp till forskning.
Varför det?
Det kan hjälpa någon i min situation.
Vidrigt.
Vadå?
Att en massa forskare ska skära i dig...
...och lägga dig i burkar och mikroskop...
...och såna där skålar.
Jag skulle gärna ha mina ögon i en burk.
De är väl fina...? Mina ögon.
Jag vill inte prata om det.
Tycker du inte att de är fina?
Jo, visst är de det...
Skulle du komma och hälsa på?
Det skulle jag väl.
"Väl"?
Ja.
Ja, det skulle jag.
Klart jag skulle.
Klart du skulle.
Annie!
Jag har Darwin-böckerna!
De hade en nyutgåva av "The Voyage of the Beagle".
Annie!
Annabel... Annie.
Håll ut, Annabel.
Nej...!
Det är ingen fara.
- Berätta om fåglarna, Enoch. - Va...?!
Varför sjunger sångfågeln på morgonen?
För att den är glad att den lever.
Jag har sjungit varje morgon sedan vi träffades.
Du får inte dö.
Låt mig dö, Enoch.
Jag kan inte.
Jag älskar dig. Jag älskar dig så.
Jag har aldrig varit så lycklig.
Aldrig...
Annabel...
Annabel!
Nej!
Vänta på mig, Annie. Jag följer med.
- Vad håller du på med? - Följer dig i döden, kan man begära mer?
Det står inte i manuset - verkligen inte...!
- Jag la till det den här gången. - Det är ju löjligt, ologiskt.
Vadå "ologiskt", var fågelsnacket logiskt?
Du stjäl min dödsscen. Du kan inte hugga ihjäl dig själv...
Jag hugger inte! Jag snittar: seppuku.
Du kan inte seppuka ihjäl dig när jag har gått en tragisk, vacker död tillmötes.
- Vem bestämmer det? - Jag.
Fågelsnacket var vi faktiskt överens om. När vi skrev det verkade du gilla det.
Men nu gör jag inte det längre. Det är banalt och töntigt.
Och alla upprepningar... "Du får inte dö, du får inte dö." "Låt mig dö, låt mig dö."
Ingen sprättar upp magen när flickvännen har dött i hans famn av en hjärntumör.
Och hur vet du det?
Det här borde jag aldrig ha gjort.
- Vilket då? - Det här!
Som du vill. Det är din dumma dödsscen.
Och min hjälp vill du ju inte ha. Jag lägger ner.
Bra. Jag behöver inte dö i nåns famn, det blir mycket sorgligare ensam.
- Vart ska du? - Nu drar jag.
- Du kan väl inte bara ge dig av! - Det ska ju du göra.
- Tror du att jag vill det? - Det spelar ju ingen roll!
Du och jag, då?
- Jag vet inte. - Vet inte...?!
Ska du bara fortsätta håna andras begravningar...?!
Antagligen.
Vet du vad? Du är en riktig ynkrygg!
Hoppas du och din spökvän blir lyckliga.
Ni beter er som tvååringar. Och det kan du hälsa!
- Jag hittade på det. - Va?
- Han finns inte. - Du sa ju...
Jag har varit där, Annabel. Jag var död i tre minuter...!
Vet du vad som finns där?
Ingenting.
Inga spöken.
Inga töntiga fågelrepliker.
Inga föräldrar. Inga farväl.
Ingenting alls.
Tack för att ni velat komma i kväll för att hedra min bror, Hans.
Jag har sett upp till Hans hela mitt liv.
Han var min idol, min stora storebror.
Hans lärde mig många saker.
Hur man fångade fisk med glaskupor i floderna i Wisconsin.
Hur jag skulle ta stryk i grundskolan.
Och i high school gav han mig råd om tungkyssar.
Golf klockan fem.
Hejsan... Enoch, eller hur?
- Ja... - Annabel talar ofta om dig.
Vad kan jag hjälpa dig med?
Du har väl mycket att göra, så jag ska fatta mig kort.
Jag har ronden, men lite tid har jag. Vad har du på hjärtat?
Jag vill tala om Annabel.
Gör henne frisk.
- Du förstår nog inte vad vi gör här... - Jag förstår.
Hon är sjuk, och du försöker bota henne -
- men nu har alla gett upp...
Vi har gjort allt vi kunnat. Nu ska hon ha det bra...
Gör henne frisk!
- Ser du bara på medan alla dör? - Passa dig.
Gör ditt jobb!
Vad har du för lön egentligen - för att ha ihjäl folk?!
Dr Lee. Be väktarna...
Ring en av de skickliga läkarna!
Ring en av dem, vet jag.
Säg nåt!
Här är han. Lugna ner dig, Enoch.
Ge fan i mig! Jag har inte gjort nåt!
Vänta...
- Vad vill du? - Säg hur jag ska kunna hjälpa dig.
- Vad kan jag göra? - Ingenting. Du kan inte göra något.
Jag släppte hela mitt liv för din skull! Jag lämnade Seattle, mina vänner, allt!
- Det har jag aldrig begärt. - Nej, men jag är här och jag försöker!
Vad är det?
Inser du...
...att de är döda...
...för att du fick ett pris?
Vad är det du säger? Skulle det vara mitt fel?!
Din mamma bestämde sig för att köra till Seattle...
- Jag bryr mig inte! - Det gör jag!
Men du kunde inte vänta med begravningen! Jag fick inte ta farväl!
Ingen trodde att du skulle överleva!
- Jag önskar att de hade haft rätt. - Så får du inte säga...! Vänta.
Mini-Snickers. Kola, nötter eller choklad?
- Vad är det här? - Halloweengodis.
Jag delar upp det i stam, klass, ordning och underordning.
- Det börjar bli komplicerat. - Det låter så... Vill du ha hjälp?
Gärna. Slå dig ner vid Candycorni Annabelus.
Vad gott det låter.
Jag har problem med godis som innehåller flera saker.
- Som vadå? - Såna här.
Problemet är löst.
- Varför tänkte inte jag på det? - Det är min uppgift.
Annie...
Ingen fara.
Lakritsfamiljen.
Vill du prata om Enoch?
Prata om vadå?
Saknar du dina gamla pojkvänner?
Nej.
- Du hade många... - Vad menar du?
Du hade alltid nån kille... eller till och med två.
Jag tittade på deras händer och ansikten och tyckte att de var så snygga.
Nu har jag inte så många längre.
- Det är mitt fel, va? - Nej, Annie.
Jag har alltid velat vara som du.
Massor av kompisar och handväskor och killar.
Jag var så himla korkad. Ingenting av det...
Annie...!
Mamma! Ring efter ambulans!
Vakna, mamma!
Jag är här.
Ring efter ambulans!
Nu med detsamma!
Håll dig vaken nu. Vi är här hos dig.
Enoch! Vad tänker du göra?
Låt mig vara!
- Du måste få veta... Stanna. - Nej!
Tror ni att ni bara kan överge mig?
Bara ge er av och aldrig komma tillbaka?!
Jag hatar er! Jag hatar er!
- Hon är döende. - Det vet jag väl!
Ska du slå sönder hennes grav också?
Du har ingen respekt för de döda. Du har ingen respekt för någonting.
Varför ska jag lyssna på dig? Du är bara ett patetiskt spöke som smet från allt.
Skulle din död ha hedrat din familj?
Du övergav dem!
Skulle inte du ha någonting? Du har allt.
Vill du veta hur ingenting känns? Vill du det?!
Gör det! Gör det!
Förlåt, moster.
Du skulle ju inte komma hit... Hur känns det?
- Jag mår bra. - Bra.
Jag ber om ursäkt för maten, den klagar alla över.
Den var god.
Det är nog första gången jag har hört det.
Förlåt för allt jag sa.
- Det var taskigt... - Jag vet hur det känns att förlora någon.
- Gör du? - Ja.
Men det var inte därför jag kom hit. Jag har något åt dig.
Var har du fått den ifrån?
En väldigt vacker flicka gav mig den. Ville väl att du skulle ha nåt att läsa.
Hon vill säkert träffa dig.
Det är inte så säkert.
Kapitlet om sjöfåglar var väldigt intressant.
- Herregud...! - Hej, Enoch.
Jag är ledsen.
Jag med.
Det gläder mig att hon mår bra. Annabel.
- Ja... - När ska du träffa henne?
Tänker du inte träffa henne?
Jag har orsakat tillräcklig skada.
Och hon vill säkert ändå...
...tillbringa slutet...
...med sin familj.
Det är ett...brev.
- Bara ett brev. - Från vem då?
Det är från mig. Till en flicka.
Innan vi flög iväg skrev vi brev till våra nära och kära.
Och vi skulle be en vän överlämna dem.
Men det gjorde inte du.
Nej.
Det gjorde jag inte.
Vi har så ont om tid att säga det vi menar.
Vi har så ont om tid för allt.
Gå till henne.
Hiroshi...
Hiroshi!
Jag hörde att du hamnat i bråk.
På sätt och vis.
Inte bråka mer.
Som du vill, Birdie.
Jag älskar dig.
Jag har något åt dig.
Jag fick leta jättelänge efter eländet.
Jag hittade den i en leksaksaffär i Old Town.
Tack, Enoch.
Bättre sent än aldrig.
Jag önskar att jag kunde göra mer.
Ta dig till Galapagosöarna...
...eller göra så att det blev vår.
Någonting bättre.
Du har gjort mycket.
- Har jag? - Ja.
Är det sant?
Ja.
Jag måste ge mig av snart, Birdie.
- Måste du det? - Ja. Går det bra?
Jag kommer alldeles strax.
Enoch!
Hiroshi?
Vad gör du här? Jag trodde att du hade...
Du har kommit tillbaka...!
Det är en lång resa. Jag ville hålla henne sällskap.
Vad skönt att se dig.
Detsamma, Enoch.
Medan jag skriver det här brevet fläktar det behagligt från havet.
Samma hav ska snart bli min grav.
Jag ska dö hjältedöden.
Mitt lands säkerhet och ära blir min belöning.
Hoppas det stämmer.
Det enda jag ångrar är att jag inte sagt hur jag känner.
Jag önskar att jag var hemma.
Att jag höll din hand.
Att jag sa att jag har älskat dig, och bara dig, sedan jag var liten.
Men det gör jag inte.
Nu inser jag att döden är enkel. Det är kärleken som är svår.
När mitt flygplan störtdyker är det inte fiendens anlete jag ser.
I stället är det dina ögon jag ser, som svarta regndroppsisiga stenar.
Vi måste skrika "banzai" när vi träffar målet.
Jag tänker i stället viska ditt namn.
Och i döden, såsom i livet, förblir jag för evigt din.
Fänrik Hiroshi Takahashi.
Hon sa att ni kom på det tillsammans.
Elizabeth...
Ja, Enoch.
Kan jag få säga några ord senare?
Ja, visst får du det.
Hon var otroligt tapper...
...och passionerad.
Och jag saknar henne redan.
Subrip: TomTen
Översättning: Jennifer Warrender Svensk Medietext